Шифр «Феміна»

ФЕМІНІТИВИ У ЗАСОБАХ МАСОВОЇ ІНФОРМАЦІЇ:
СТРУКТУРНО-СЕМАНТИЧНИЙ ТА ФУНКЦІЙНИЙ АСПЕКТИ                                                                                                     

ЗМІСТ

ВСТУП
РОЗДІЛ 1. ТЕОРЕТИЧНІ ЗАСАДИ ВИВЧЕННЯ ФЕМІНІТИВІВ У СУЧАСНІЙ УКРАЇНСЬКІЙ МОВІ
1.1. Проблема гендеру і граматична категорія роду
1.2. Стильова диференціація назв осіб за сферою діяльності
Висновки до Розділу І
РОЗДІЛ 2.  СТРУКТУРНО-СЕМАНТИЧНІ І ФУНКЦІЙНІ ВЛАСТИВОСТІ ЖІНОЧИХ НОМІНАЦІЙ ЗА СФЕРОЮ ДІЯЛЬНОСТІ
2.1. Лексико-семантична група фемінітивів у системі української мови
2.2. Назви жінок за сферою діяльності у засобах масової інформації
2.2.1. Назви жінок за родом діяльності 
2.2.2. Назви жінок за професією
2.2.3. Назви жінок за посадою
Висновки до розділу 2.
ВИСНОВКИ
СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ
ДОДАТКИ

ВСТУП

Поява нових номінацій на позначення осіб жіночої статі є серйозним викликом для мовців і актуальним об’єктом сучасних лінгвістичних досліджень. Явище поширення фемінітивів має безпосередній зв’язок зі змінами у суспільстві, а мова є тим чинником, який чи не найкраще здатен віддзеркалювати ці зміни. 
Актуальність роботи зумовлена тенденцією української мови до збільшення обсягу жіночих номінацій у сучасному лексиконі. Цей факт визначає необхідність ретельного їх вивчення і систематизації. Низка проблем, пов’язаних з особливостями словотвору фемінітивів (В. Токар [44], І. Ковалик [16], П. Білоусенко [3] та ін.) та їх семантики (А. Бурячок [6], Я. Пузиренко [35] та ін.) розглядалася мовознавцями і на синхронному зрізі функціонування мови, і в діахронії (М. Брус [4; 5]). Однак важливими і недостатньо висвітленими залишаються питання актуалізації семантики цих лексичних одиниць і їх функції у мові ЗМІ, адже насамперед медіа впроваджують в обіг ті мовні інновації, що стосуються більшості сфер суспільного життя. Окрім того, науковий інтерес вбачаємо у функційно-стильових особливостях номенів на позначення осіб жіночої статі, які набувають стрімкого поширення у соціумі, зокрема, фемінітивів, співвідносних з родом діяльності, професією і посадою жінок. Загалом жіночі номінації викликають зацікавлення як один із чисельних проявів динаміки сучасної української мови.
Метою дослідження є з’ясування структурно-семантичних і функційних особливостей фемінітивів, співвідносних з родом діяльності жінок, їх професією і посадою, зафіксованих у текстах публіцистичного стилю.
Досягнення поставленої мети передбачає розв’язання таких завдань:
•	окреслити теоретичні засади вивчення фемінітивів у лексиконі української мови;
•	виокремити лексико-семантичні підгрупи назв осіб жіночої статі у ЗМІ;
•	розглянути засоби номінації фемінітивів;
•	визначити функційно-стильові особливості назв жінок за сферою діяльності у текстах публіцистичного стилю.
Об’єктом дослідження є 47 номінацій осіб жіночої статі за родом діяльності, професією і посадою, зафіксованих у 2207 контекстах публіцистичного підкорпусу текстів Корпусу української мови MOVA.info [17].
Предметом дослідження є структурно-семантичний і функційний аспекти назв осіб жіночої статі за сферою діяльності, вживаних у засобах масової інформації.
Теоретичну основу дослідження сформували праці А. Архангельської, М. Брус, Т. Космеди, О. Малахової, А. Нелюби, Я. Пузиренко, Т. Семашко, В. Слінчук, Л. Ставицької та ін. 
Мета і завдання зумовили вибір таких методів дослідження: метод суцільної вибірки застосовано для формування корпусу фемінітивів; метод аналізу словникових дефініцій – для виявлення семантичних особливостей мовних засобів на позначення осіб жіночої статі; словотвірний аналіз – для визначення формальних і семантичних особливостей фемінітивів; контекстуальний аналіз задіяно для з’ясування актуалізації семантики жіночих номінацій у публіцистичному тексті; кількісний метод – для визначення частоти використання жіночих номінацій у публіцистичних текстах та встановлення продуктивних словотвірних засобів творення фемінітивів.
Наукова новизна роботи полягає у методиці аналізу фемінітивів. Вперше на значному фактичному матеріалі (2207 контекстів), наявному у корпусі текстів української мови, встановлено закономірності використання фемінітивів у публіцистичних текстах із зазначенням кількісних показників щодо частотності їх використання та словотвірних засобів.
Практична цінність. Результати проведеного дослідження можуть бути використані у подальших наукових студіях з проблем лексикології і  лексикографії, морфології, словотвору і стилістики; на факультативних заняттях з української мови у профільній школі, при підготовці до практичних і семінарських занять із сучасної української літературної мови, зокрема з морфеміки і словотвору, морфології і лексикології, зі стилістики та лінгвокультурології. 
Апробацію дослідження здійснено на ІV Всеукраїнській науково-практичній конференції студентів, магістрантів, аспірантів і молодих учених «Актуальні проблеми літературознавства та мовознавства» (Київ, 11.12.2019). За матеріалами роботи опубліковано наукову статтю в електронному збірнику: «Наукові доробки студентів Інституту філології» (2019, т.3). Результати дослідження впроваджено у навчальний процес спеціалізованої школи № 148 імені Івана Багряного з поглибленим вивченням української мови та літератури м. Києва. 
Обсяг та структура роботи. Наукова робота складається зі вступу, двох розділів із висновками до кожного з них, загальних висновків, списку використаних джерел (52 найменування) та додатків, які містять аналіз частотності фемінітивів у публіцистичних текстах та кількісні показники словотвірних засобів творення жіночих номінацій. Загальний обсяг роботи становить 37 сторінок, із них 26 сторінок основного тексту.

РОЗДІЛ 1. 
ТЕОРЕТИЧНІ ЗАСАДИ ВИВЧЕННЯ ФЕМІНІТИВІВ У СУЧАСНІЙ УКРАЇНСЬКІЙ МОВІ
1.1.	Проблема гендеру і граматична категорія роду

Питання гендеру набуло поширення у 60-х роках XX ст. Мова ж, як відомо, відбиває усі зміни, що відбуваються у суспільному житті. Незважаючи на те, що граматична категорія роду є однією з основних у структурі української мови, успадкованих з праслов’янської мови, у сучасних лінгвістичних студіях помітними стали спроби співвіднести поняттєву категорію статі і граматичну категорію роду у ракурсі гендерних досліджень. 
Граматична категорія роду є об’єктом зацікавлень значної частини лінгвістів. Помітний вплив на розвиток граматичних студій мають праці І. Білодіда, О. Бондарка, В. Виноградова, І. Вихованця, С. Бевзенка, Б. Головіна, К. Городенської, М. Жовтобрюха, О. Пономаріва та інших мовознацвців. Загалом категорію роду розглядають у трьох аспектах: семантичному (С. Бевзенко, В. Виноградов, Н. Озерова, О. Пономарів та ін.), морфологічному (І. Головін, І. Іванова та ін.) та синтаксичному (О. Потебня, А. Залізняк та ін.).
Акцентування уваги на співвіднесенні граматичної категорії роду і поняттєвої категорії статі спостерігаємо у порівняльно-історичних студіях ХІХ ст., що знаменують початок наукового періоду у розвитку мовознавства. Зокрема німецький лінгвіст Г. Пауль, який був прихильником семантичної зумовленості формування категорії роду, зазначав: «Підставою для виникнення граматичного роду є біологічна стать людей і тварин. Якщо, окрім того, чоловічий або жіночий рід надається назвам предметів, а також назвам якості або діяльності, то це є результатом фантазії, яка сприймає ці явища за аналогією до людської особистості» [31, с. 315].
На підтвердження морфологічного аспекту Б. Головін стверджує, що категорія роду «лише через якесь непорозуміння інколи розглядається як така, що має помітний зв’язок із дійсністю: значення, що відбивають статеві відмінності, історично ніякого відношення до категорії роду не мають, за винятком хіба того, що набули родових форм назв» [20, с. 153].
Прихильник синтаксичного підходу до категорії роду О. Потебня був переконаний, що рід іменника можна визначити, саме ґрунтуючись на його сполучуваності з іншими словами у реченні [33, с. 74–78].
Традиційно в системі української мови категорія роду представлена трьома формами – чоловічого,  жіночого та середнього родів. Рід іменників визначають переважно за флексіями. Синтаксично рід іменників визначається за узгодженими з ними словами – прикметниками, займенниками, порядковими числівниками [13, с. 185]. 
Проте для певних груп слів, таких, як назви осіб за професією, родом діяльності чи захопленням, флексії не є основними показниками, а приналежність до певного роду визначається за семантичним чинником. Так, наприклад, слова староста, інвалід, воєвода можуть бути як іменниками чоловічого, так і жіночого роду. Для таких випадків в українській мові застосовують поняття спільного роду. Зокрема М. Плющ зазначає, що іменники спільного роду не виражають якогось особливого граматичного значення роду, вони поєднуються з означуваними словами у формах чоловічого або жіночого роду (круглий сирота, кругла сирота) [32, с. 101].
Мовознавці І. Вихованець та К. Городенська вказують, що серед трьох грамем, що структурують категорію роду, центральною є саме чоловіча, проте іменники спільного роду, а також іменники чоловічого роду на позначення осіб за родом діяльності, занять, посад, що зазвичай співвідносяться з чоловічим родом, потрібно вбачати як «омонімічні форми чоловічого і жіночого роду, з граматичного погляду розплющені на дві родові форми й найчастіше диференційовані синтаксично узгодженими словами» [8, с. 86].
Дослідник М. Сулима у праці «Українська фраза» (1928 р.) наполягає, що назви жінок за професією в українській мові рівнозначні з назвами чоловіків: «Професійні й інші подібні до них назви в українській мові бувають здебільшого осібні для чоловіків і осібні для жінок. Українська мова взагалі уникає вживати в спільному роді тих слів, що означають посаду, професію, звання, ранг тощо, й надавати тим словам ознак граматичного (формального) чоловічого роду без огляду на стать. <…> В українській фразі буває інакше [ніж у російській – А.Б.]: він – автор, вона – авторка; він – композитор, вона – композиторка; він – письменник, вона – письменниця; він – лікар, вона – лікарка; він – професор, вона – професорка й т. ін.»  [43, с. 11]. Значна кількість науковців стверджують, що гендерні мовні особливості були витіснені з української мови у 30-х рр. ХХ ст. під впливом російської [10; 29; 43], однак поступово почали відновлюватися з 1991 року.
Поняття граматичного роду має певну кореляцію з поняттям гендер. У сучасній гендерології чітко виокремлюють два різних поняття: «стать» і «гендер» [1; 24]. Відповідно до «Словника гендерних термінів», стать – це сукупність анатомо-фізіологічних ознак організму, що забезпечує відтворення потомства й дозволяє розрізняти в більшості організмів чоловічі й жіночі особини, а також один із двох розрядів живих істот (чоловіків і жінок, самців і самок), що різняться за цими ознаками [51]. Гендер (від англ. «gender» – рід) – це соціокультурна, символічна конструкція статі, що покликана визначати конкретний асоціативний зв’язок, забезпечувати повноцінну комунікацію та підтримувати соціальний порядок [51].
Протягом тривалого часу у суспільстві переважав патріархальний устрій, який зумовлювали релігійні й соціальні стереотипи. У мові це явище спричинило гендерну асиметрію або андроцентризм, на позначення якої використовують термін «фалогоцентризм» [51]. Проте наразі активно розвивається феміністичний рух, метою якого є гендерне збалансування української мови [14; 23; 24; 25; 39]. В обіг активно впроваджується термін «фемінтив». Відповідно до «Словника гендерних термінів», фемінітіви – «це слова жіночого роду, альтернативні або парні аналогічним поняттям чоловічого роду», які зазвичай застосовують на позначення осіб незалежно від їхньої статі. Антонімічним є термін маскулінітиви – назви осіб чоловічої статі [51].
Актуальною лінгвістичною тенденцією є зміни, яких зазнає українська граматична категорія роду. Дискусії мовознавців головно стосуються проблем словотвору жіночих номінацій [26; 50; 18] та сфери їх застосування [15; 41; 42]. Проте така тенденція не є новою у світі. Загалом прослідковуються дві стратегії: специфікації фемінізації і нейтралізації граматичного роду.
Стратегія фемінізації − це шлях реформування мови, що полягає у послідовному вживанні фемінітивів і відповідно в униканні загального чоловічого роду [22, с. 125]. Ця стратегія притаманна німецькій мові і впроваджується в усі сфери життя суспільства, зокрема й офіційно-ділову [22, с. 126]. Іншим шляхом гендерної мовної політики є стратегія нейтралізації − реформування мови, що полягає у послідовній нейтралізації граматичного роду, зокрема завдяки збірним поняттям, словам спільного роду або іншим лексичним засобам. Таку тенденцію спостерігаємо в англійській мові [22, с. 126]. Французька академія наук затвердила закон щодо фемінізації мови й обрала певний компроміс між цими двома стратегіями.
Українська мова значною мірою тяжіє до стратегії фемінізації, протилежній стратегії нейтралізації. Цей процес не є абсолютно новим явищем, а постає як повернення до витоків української мови і її початкових особливостей, що були витіснені нормами, притаманними російській мові.
Дослідниця М. Брукс вказує, що тенденція до розвитку фемінітивної системи української мови охоплює увесь період її розвитку, а виникнення жіночих номінацій сягає ще дописемної доби [5, с. 63]. 
Уже перші писемні пам’ятки фіксують фемінітив княгиня. До складу першого українського друкованого словника – «Лексиса» Лаврентія Зизанія (1596) увійшли сім жіночих найменувань (невістка, молодиця, ведмедиця та ін.). Із часом їх кількість постійно збільшувалася. Так, у «Словарі» Бориса Грінченка (1907–1909 рр.) наявні вже 935 найменувань осіб жіночої статі (арабка, багачка, продагуха, селяниця) [47, с. 78]. 
22 травня 2019 р. Кабінет Міністрів України схвалив нову редакцію «Українського правопису» [28], відповідно до якого за допомогою суфіксів -к-, -иц-(я), -ин-(я), -ес- та ін. від іменників чоловічого роду утворюватимуться іменники на позначення осіб жіночої статі.
1.2. Стильова диференціація назв осіб за сферою діяльності
Стильова диференціація іменників на позначення осіб за родом діяльності, за спостереженням О. Кровицької, була притаманна українській мові вже у ХVІ–ХVІІ ст. і стосувалася пам’яток різних стилів: ділового, наукового, конфесійного, епістолярного і художнього [19, с. 25]. Варто наголосити, що найменування жінок за професією були фактично відсутні. Науковець Л. Литвинчук зазначає, що у ХVІ–ХVІІ ст. жінки отримували назви за приналежністю до чоловіка чи батька, а не професією [21, с. 163]. Хоча трапляються поодинокі випадки, коли професія могла бути «жіночою». Так, у одній скарзі 1619 року згадується слово гафтарка (гаптарка) [11, с. 170], що ілюструє можливість вживання фемінітивів у діловому стилі XVII ст.
Наразі тенденції до активного використання фемінітивів за родом діяльності прослідковуються у ЗМІ. Так, у підручнику «Гендер для медій» авторки радять вживати фемінітиви незалежно від гендерних стереотипів («Усі чоловіки – добрі керівники. Усі жінки – чудові підлеглі») [22, с. 83].
В офіційно-діловому стилі виникають складнощі і навіть табу на вживання фемінітивів. Зокрема О. Пономарів зауважує, що «в діловому спілкуванні підкреслюється не стать людини, а її службове й соціальне становище» [34, с. 144]. За даними Я. Пузиренко, у Державному класифікаторі професій України із загальної кількості 7000 номінацій лише 38 – назви жіночого роду, тобто 0,54%. У документах переважають ті фемінітиви, які не мають корелятів чоловічого роду (ворожка, модистка, покоївка) [36, с. 40].
Уживання назв осіб жіночої статі за родом заняття у науковому стилі є недоцільним, адже навіть до словників фемінітиви потрапляють переважно з позначкою розм. (розмовний стиль). І. Фекета пише, що хоча «у багатьох випадках співвідносні жіночі назви в мові існують, але позначка розм., що стоїть у словниках біля цих слів, обмежує їх доступ до літературного вжитку» [45, с. 206].
У наукових джерелах фемінітиви розглядаються як такі одиниці, що притаманні художньому, публіцистичному і розмовному стилям мови. У праці Н. Шкуратяна та С. Шевчук ця проблема висвітлюється у такий спосіб: «Від частини іменників такої семантики за допомогою суфіксів -к-, -иц-, -ис-, -ес- утворюються співвідносні форми жіночого роду, що вживаються в усіх мовних стилях, окрім наукового і, особливо, офіційно-ділового: вихователь – вихователька, робітник – робітниця, інспектор – інспектриса, стюард – стюардеса» [5, с. 386].
Дослідниця Є. Чак радить застосовувати такі номінації жіночого роду, як авторка, бібліотекарка, лікарка, директорка, кондукторка, касирка і наголошує, «що відповідне слово в чоловічому роді має більш загальний характер, і коли йдеться про офіційну назву звання, посаду або про ознаку чи вимогу, що стосується всіх, хто виконує цю роль чи роботу, треба вживати відповідне слово в чоловічому роді» [49, с. 20].
Отже, більшість дослідників радять уникати фемінітивів у науковому та офіційно-діловому стилях через яскраве експресивне забарвлення цих лексичних одиниць. Типовою сферою функціонування фемінітивів є розмовний,  публіцистичний і художній стилі.  

Висновки до Розділу І 
Граматична категорія роду є однією з найбільш давніх в українській мові і традиційно реалізується у трьох граматичних формах: чоловічого, жіночого і середнього родів. Розгляд категорії роду в мовознавчих студіях має дискусійний характер. Зокрема у працях І. Білодіда, С. Бевзенка, І. Вихованця, К. Городенської, М. Жовтобрюха, О. Пономаріва та інших дослідників виявлено розбіжності у трактуванні спільного граматичного роду та у питанні доцільності використання номінацій жінок за сферою діяльності.
Назви на позначення жінок були зафіксовані вже в лексикографічних працях ХVІ ст. та у значній кількості пам’яткок ХVІ – ХVІІ ст. Проте їх використання було обмежене у період формування норм української мови в радянські часи. У зв’язку з помітними змінами у мовленнєвій діяльності останніх десятиліть та використанні значної кількості лексичних номінацій на позначення жінок за родом діяльності, професією та посадою можемо спостерігати певну динаміку в обговоренні питання спільного роду, його доцільності, звуження чи розширення. 
Мовленнєвими сферами, у яких фемінітиви, співвідносні з родом діяльності, професіями і посадами, набули широкого вжитку, є розмовний і публіцистичний стилі. Науковому та офіційно-діловому стилям вживання фемінітивів не притаманне через експресивне забарвлення багатьох новоутворених номінацій, що загалом не відповідає вимогам цих стилів. Вживання помилкових форм жіночих номінацій є наслідком того, що ці одиниці недостатньо систематизовані, а більшість новотворів на позначення жінок відсутні в академічних словниках української мови.
Однак можна стверджувати, що у сучасній українській мові простежується стратегія фемінізації, суть якої полягає в послідовному вживанні фемінітивів та униканні спільного роду. Саме тому однією з нагальних проблем сучасного мовознавства є питання стильової диференціації жіночих номінацій. 

РОЗДІЛ 2.
СТРУКТУРНО-СЕМАНТИЧНІ І ФУНКЦІЙНІ ВЛАСТИВОСТІ ЖІНОЧИХ НОМІНАЦІЙ ЗА СФЕРОЮ ДІЯЛЬНОСТІ

2.1. Лексико-семантична група фемінітивів у системі української мови
Назви на позначення жінок становлять об’ємну лексико-семантичну групу, яка складається з багатьох підгруп. У мовознавчих працях існує низка класифікацій, в основу яких покладено різні ознаки. У роботі за основу взято диференціацію лексико-семантичної групи на позначення жінок, запропоновану М. Брус [5, с. 61-63]. Класифікацію конкретизовано відповідно до матеріалу дослідження – фемінітивів, що функціонують у ЗМІ. Отже, номінації жінок можна об’єднати у підгрупи, що відповідають соціальній диференціації суспільства за різними критеріями:
1.	Назви жінок за характерними ознаками:
- за зовнішніми якостями: білявка; красуня;
- за фізичними якостями чи вадами: хвора, сліпа;
- за розумовими ознаками: відмінниця, пророчиця;
- за особливостями поведінки: білоручка, ревнивиця;
- за способом життя: праведниця, п'яниця;
- за стосунками з іншими людьми: подруга, пацієнтка.
2.	Назви жінок за сферою діяльності:
- за родом діяльності: співачка, тренерка;
- за професією: продавчиня, вчителька;
- за посадою: директорка, завідувачка;
- за нахилами, інтересами: вегетаріанка, нудистка;
3. Назви жінок за родовими та сімейними стосунками:
- за спорідненістю і свояцтвом: мама, сестра;
- за сімейним станом: наречена, вдова.
4. Назви жінок за соціальним станом:
- за походженням: іноземка, англійка;
- за титулом: королева, принцеса;
- за способом життя, спричиненим соціальним статусом: жебрачка, міьйонерка;
5. Назви жінок за біологічними ознаками:
- за віковими ознаками: довгожителька, дошкільниця;
- за передродовим, родовим станом: вагітна, породілля;
6.  Назви жінок за церковно-релігійними ознаками:
- за віросповіданням: християнка, греко-католичка;
- за церковно-релігійними особливостями, посадою: черниця, грішниця;
7. Назви жінок за ситуативним станом: полонянка, квартирантка;
8. Назви жінок за місцем проживання і перебування: селянка, галичанка. 
9. Назви жінок за національністю, расою: афроамериканка, українка. 
Об’єктом нашого дослідження стали жіночі номінації за сферою діяльності, зокрема за родом діяльності, професією і посадою. Саме в межах цих підгруп виокремлено значну кількість інновацій, активне використання яких засобами масової інформації викликає дискусії і серед лінгвістів, і у мас-медіа. 
2.2. Назви жінок за сферою діяльності у засобах масової інформації
Фемінітиви в українських ЗМІ стають виразниками мовної політики, зорієнтованої на пропагування гендерної рівності та власне української словотворчості. Зокрема жіночі назви послідовно вживають такі видання: «Критика», «Критика феміністична», «Korydor», «Україна модерна», «Повага», «Я», «Спільне», «The Ukrainians» (менш послідовно – «Українська правда», «Український тиждень», «Газета по-українськи», «Львівська газета», «Експрес», «Високий замок»); окремі телевізійні програми: «Вікна» на СТБ, ТСН на 1+1, «Факти» на ICTV; окремі радіостанції: «Громадське радіо», «Радіо Сковорода»; видавництва: «Критика», «Медуза», «Пабулум».
Розглянемо основні лексико-семантичні підгрупи жіночих номінацій – за родом діяльності, професією і посадою.
2.2.1. Назви жінок за родом діяльності.  Підгрупа назв жінок за родом діяльності нараховує значну кількість одиниць. Об’єктом аналізу стали 15 фемінітивів, зафіксованих у 700 контекстах публіцистичного підкорпусу української мови [17]: співачка (319), активістка (250), тенісистка (50), діячка (31), кандидатка (29), феміністка (6), футболістка (6), членкиня (6), інтелектуалка (3), баскетболістка (2), водійка (2), тренерка (2), фотографиня (2), науковиця (1), снайперка (1). Низка потенційних для української мови номінацій, зокрема мисливиця або рибальниця, у публіцистичному підкорпусі не зафіксовані.
Найбільш вживаними у ЗМІ є номінації жінок за родом діяльності, яка притаманна для жіночої статі. Так, наприклад, назва співачка вживається без паралельної форми чоловічого роду жінка-співак, подібно, як і номінація актриса: «До маршу приєдналися співачка Кеті Перрі, актриси Скарлетт Йоханссон, Емі Шумер, Патриція Аркет і режисер Майкл Мур» (УНІАН: Новини, 2015).
Зазначимо, що назва співачка у сучасній українській мові функціонує і як назва професії, однак первинне значення номінації співак (співачка) – «людина, яка уміє й любить співати, багато співає» [40, т. 9, с. 513].
Значну групу становлять фемінітиви на позначення осіб за родом спортивної діяльності. Переважно вони творяться за допомогою суфікса -к-, який приєднується до маскулінітивів, що закінчуються на приголосний, і зазвичай позбавлені конотації: «Всього в списку 100 найбільш знаменитих спортсменів увійшли вісім жінок: боєць ММА Ронда Роузі, тенісистки Серена Вільямс і Марія Шарапова, олімпійські чемпіонки зі спортивної гімнастики Сімона Байлс і Олександра Райсман, тенісистки Кароліна Возняцкі і Ежені Бушар і футболістка Хоуп Соло» (Сегодня: Новини, 2017). 
Паралельна жіноча форма до назви баскетболіст зафіксована у двох контекстах, зокрема: «Зіркова українська баскетболістка за підсумками шести матчів відбору стала не тільки найрезультативнішою у своїй команді, а й кращим снайпером усього турніру...» (Українські національні новини (UNN): Новини, 2017). Водночас у цьому ж реченні використано назву снайпер у формі чоловічого роду на позначення особи жіночої статі, що вказує на розмежування у ЗМІ жіночих і чоловічих родів діяльності, відповідно до яких і визначається доцільність вживання фемінітива. Лексема снайперка у публіцистичному підкорпусі має одиничну фіксацію: «Під Павлополем працювала високопрофесійна снайперка» (Українська літературна газета, 2015). 
Фемінітив фотографиня у текстах фігурує поряд із назвою у значенні загального роду фотограф: «Ми поговорили про «теплі» історії до кави та шоколаду з письменницею, перекладачкою, журналісткою, фотографом та громадською діячкою Надією Гербіш (Вголос, 2013); «Італійська фотографиня Фабріція Парізі створила фотопроект, аби показати щоденний продуктовий набір армій світу» (Львівська пошта, 2015).
Фемінітиви на позначення жінок, які займаються інтелектуальною працею, впроваджені у ЗМІ нещодавно. Лексема науковиця зустрічається переважно в джерелах 2019 року: «Дослідження проводила провідна науковиця дослідницької компанії BioScentDx Хізер Джункейра» (Укрінформ, 2019). Деякі фемінітиви цієї підгрупи перебувають в обігу значну кількість часу: «Не раз і не двічі переконувався, що прозирання чарівної інтелектуалки напрочуд точні, далекосяжні» (Віче, 2012). 
Вживання фемінітивів дозволяє не зазначати безпосередньо стать суб’єкта: «До неї підійшли патрульні, але водійка вирішила втекти на авто» (УНІАН: Новини, 2017) на відміну від конструкції жінка, яка була за кермом: «У Вінниці п’яна жінка за кермом скоїла ДТП» (Главком, 2019). Паралельна складена форма жінка-водій є більш частотною, проте в таких випадках автор не констатує факт, а акцентує на тому, що за кермом була саме особа жіночої статі: «В Одеській області через зіткнення легковика і вантажівки загинула жінка-водій і двоє її неповнолітніх дітей отримали травми» (Сегодня: Новини, 2017). 
Уживання фемінітивів може бути зумовлене основною ідеєю публіцистичного тексту. Наприклад, у статті про виняткову ситуацію, де жінка вчинила щось нехарактерне для особи цієі статі: «Головним суддею чемпіонату, учасниками якого були тільки чоловіки, стала тренерка парусної команди ЦСКА капітан-лейтенант Оксана Сорокіна, яка успішно впоралася із суддівством під час чемпіонату» (Цензор.НЕТ: Новини, 2017).
Низку фемінітивів зафіксовано у сфері соціальної та громадської діяльності, зокрема це стосується номінацій активістка, феміністка, діячка, членкиня: «…каже Альона Парфьонова, співголова ГО «Батьки SOS» і членкиня робочої групи, яка працювала над проєктом закону» (Дзеркало тижня, 2019).
Не всі із виявлених у публіцистичному підкорпусі фемінітивів наявні в академічних словниках української мови, зокрема не представлені назви водійка, науковиця, тренерка, фотографиня, членкиня, які нещодавно увійшли в обіг і функціонують переважно у розмовному та публіцистичному стилях. 
Отже, назви жінок за родом діяльності є вживаними за умови, що ця діяльність притаманна жіночій статі. У мові ЗМІ замість фемінітивів зазначеної групи використовують також складену форму з жінка-... або мовний зворот жінка, що… Використання фемінітивів у текстах можливе паралельно з маскулінітивами.

2.2.2. Назви жінок за професією.  Відповідно до мовних традицій іменники у формі чоловічого роду на позначення професій зазвичай є загальними і позначають осіб як чоловічої, так і жіночої статі, а іменники жіночого роду – лише осіб жіночої статі. Зокрема у «Російсько-українському словнику» Агатангела Кримського (1924–1933 рр.) наявні такі лексичні одиниці, як викладачка, друкарка, інспекторка, історичка, інструкторка, лікарка, медичка, мулярка, професорка [37].
Об’єктом аналізу стала 19 номінацій, зафіксованих у 1041 контекстах публіцистичного корпусу текстів [17], зокрема: актриса (300), вчителька (185), медсестра (160), акторка (143), депутатка (52), вихователька (37), няня (36), лікарка (34), медпрацівниця (33), продавчиня (22), радниця (15), редакторка (9), кравчиня(3), освітянка (3), соціологиня (3), лекторка (2), медичка (2), солдатка (1), хірургиня (1). 
Найпродуктивнішим суфіксом для творення назв жінок за професією у ЗМІ є суфікс -к- (депутатка, редакторка, лекторка, лікарка, викладачка, доцентка). Вказані фемінітиви переважно не мають експресивного забарвлення і вживаються за аналогією до маскулінітивів.
Окрім того, поширеними є такі засоби творення фемінітивів: за допомогою суфікса -иц- (від маскулінітивів на -ець- та -ик-): радник – радниця, суфікс -ин- творить фемінітиви від чоловічих основ на -ець: продавець – продавчиня, кравець –кравчиня, на приголосний: хірург – хірургиня чи -лог: соціолог – соціологиня. 
Фемінітиви цього типу є менш вживаними й лише нещодавно почали використовуватися у мас-медіа: «Ірина Бекешкіна – соціологиня, директорка Фонду «Демократичні ініціативи» – одна з нечисленних фахівчинь галузі з репутацією» (Дзеркало тижня, 2019); «У Луцьку продавчиня сурогату постане перед судом» (Район. Луцьк, 2019). 
Назви жінок на позначення професії найчастіше використовуються тоді, коли у тексті йдеться про рід трудової діяльності, яку прийнято вважати жіночою.  
Найчастотнішою з аналізованих є назва актриса, що зафіксована у 300 контекстах. Традиційно цю лексему вживають тоді, коли йдеться про жінку, а співвідносний іменник у формі чоловічого роду актор не прийнято використовувати на позначення особи жіночої статі: «Ця велика актриса володіє дуже сильною енергетикою!» (Дзеркало тижня, 2008). Паралельно функціонує і лексема акторка: «Акторка, яка чекає велику роль» (Дзеркало тижня, 2019).
У сфері медицини поширеними фемінітивами є лікарка: «Лікарка не здивувалася, почувши звіт пацієнтки» (Дзеркало тижня, 2012) або медсестра: «Медсестра щогодини перевіряла показання приладу» (Дзеркало тижня, 2010). 
Натомість лексема медичка зустрічається у медіа-джерелах для передавання розмовного мовлення з негативною конотацією: «Я до наших медичок не звертаюся, їжджу у райлікарню» (Дзеркало тижня, 2002). Паралельно вживається емоційно-нейтральна лексема медична працівниця або скорочена назва медпрацівниця: «Як повідомив Грабовський, 25 вересня в другій половині дня медпрацівниця привела до нього в кабінет пацієнта з кульовим пораненням» (Цензор.НЕТ: Новини, 2017). Маскулінітив медпрацівник вживається лише на позначення загальної особи: «Проте цей предмет повинен читати шкільний лікар чи медпрацівник і виключно як оглядовий» (Світло Православ’я, 2005) або у множині: «Діалог із профспілками медпрацівників, які висловлюють скептицизм щодо планів реструктуризувати лікарні без збільшення бюджетних витрат і запровадження страхової медицини, нагадує сварку» (Віче, 2013).
Така тенденція вказує на те, що суфікс -ичк- часом надає лексемі негативну конотацію і не вважається продуктивним при творенні фемінітивів.
На підставі аналізу назв жінок за професією можемо зробити такі висновки:
1. Окремі фемінітиви не мають відповідника чоловічого роду, наприклад, няня: «Лишали дітей на няню, бо о шостій ранку вже мали бути на «об'єкті» (Україна молода, 2010).
2. Фемінітиви можуть бути не менш частотними, ніж маскулінітиви, наприклад, вихователька (вихователь), вчителька (вчитель), викладачка (викладач), освітянка (освітянин): «Осьмаком був статський радник Захар Оппоков – викладач і вихователь кадетського корпусу, дядько по матері професора Михайла Грушевського» (Дзеркало тижня, 2010). 
Було зроблено спробу розглянути вживання фемінітивів, на кшталт солдатка, офіцерка, у військовій сфері, проте у мові ЗМІ виявлено обмежену кількість таких номенів. Наприклад, «Офіцерка юридичної служби каже, що «оверсайз» нині в моді» (Новини Волині та Луцька, 2019).
Не всі з виявлених у публіцистичному підкорпусі фемінітивів зафіксовані в академічних словниках української мови. Зокрема відсутні назви медпрацівниця, продавчиня (за наявного розмовного варіанту продавщиця [7, с.1150]), солдатка (на позначення жінки за професією), соціологиня, офіцерка.
Отже, назви жінок за професією в ЗМІ є часто вживаними. Найчастіше вони використовуються на позначення працівниць освітньої чи медичної сфери та мало вживані у сфері військових звань. Існує низка суфіксів (-ка-, -ин-), які використовуються для творення фемінітивів від маскулінітивів, однак номінації жінок можуть утворюватися й безпосередньо від назви сфери діяльності. Деякі суфікси (-ичк-) є непродуктивними, оскільки надають слову знижене емоційне забарвлення або не притаманні українській мові.  Найбільш вживаними у ЗМІ є номінації жінок за професією, яка притаманна для жіночої статі.

2.2.3. Назви жінок за посадою. Номінації на позначення жінок за посадою традиційно поширюються на ті посади, які переважно обіймають жінки (секретарка, заступниця, завідувачка), однак кількість фемінітивів на позначення керівних посад є незначною. 
Об’єктом аналізу стали 13 фемінітивів, зафіксованих у 456 контекстах публіцистичного підкорпусу [17]: керівниця (144), очільниця (88), директорка (62), завідувачка (59), прем’єрка (27), завідуюча (26), міністерка (13), директриса (10), менеджерка (8), президентка (8), професорка (8), доцентка (2), міністриня (1).
Офіційні назви посад традиційно подають у чоловічому роді, навіть коли йдеться про жінку «Оксана Вікторівна – декан факультету менеджменту та логістики» (Дзеркало тижня, 2016) або з прикладкою -жінка «Перший декан-жінка...» (Харківський університет, 2011).
У зв’язку із соціальними змінами почали з’являтися назви керівних посад вищих державних службовців, які обіймають жінки: «Міністерка внутрішньої безпеки США Кірстен Нільсен іде у відставку» (Громадське, 2019). З огляду на те, що фемінітив від слова міністр не зафіксований у словниках, у ЗМІ трапляються різні словотвірні варіанти: «...втретє поспіль приведуть до влади прем’єр-міністриню Шейх Хасіну» (Радіо Свобода, 2018). 
Переважно такі назви творяться за допомогою суфікса -к-: «Британська прем’єрка Тереза Мей раніше заявляла про так званий жорсткий Brexit» (Цензор.НЕТ: Новини, 2017); «Словаччина: нова президентка як передвісник змін у Європі» (Deutsche Well, 2019). 
На позначення самої керівної посади раніше в українській мові вживався фемінітив завідуюча: «Методику перевіряла завідуюча відділенням дитячої офтальмології та мікрохірургії професор Надія Боброва» (Дзеркало тижня, 2010). Однак, відповідно до українського правопису 2019 року суфікс -уч- як наслідок калькування з російської мови не є доцільним при творенні номінацій жінок. Нормативною вважають назву завідувачка, утворену за допомогою суфікса -к-: «І з перших же днів до нас долучилася Лариса Леонідівна Шевченко – нині завідувачка відділу лінгвістики» (Дзеркало тижня, 2017).
Зафіксовано незначну кількість фемінітивів на позначення професій з відповідними формотворчими суфіксами (-к-, -ин-, -иц-, -ниц-), зокрема назви наукових ступенів і вчених звань: «Схожої думки дотримується кандидатка наук, доцентка і голова ради громадської організації «Точка росту: освіта і наука» Світлана Вовк» (Depo.ua: Новини, 2017). Однак частотнішим є вживання цих номінацій у формі чоловічого роду: «На думку експерта з медичного права, доцента Національного університету «Києво-Могилянська Академія» Зоряни Черненко вихід із цієї ситуації уможливлять міжсекторальне партнерство держави та бізнесу та відкритий діалог» (УНІАН: Новини, 2017). 
Окрім того, у ЗМІ функціонують назви керівниця, директорка, менеджерка, очільниця: «Про ретельну підготовку аудиторії розповіла й Ельвіра Яцута, культурна менеджерка, директорка Міжнародного поетичного фестивалю Meridian Lutsk» (Дзеркало тижня, 2017).
Словоформи директорка й директриса можуть вживатися паралельно, проте дослідники сперечаються щодо доцільності суфікса -ис-, адже він є запозиченим з французької мови через російську, а тому і пропонують замінити суфіксом -к-. Саме тому слово директорка є частіше вживаним, аніж директриса, адже друга форма була запозичена з російської мови, хоча у ЗМІ зустрічаються обидві форми: «Після цього до телефону директорки підходила тільки її заступниця, яка повідомляла, що Любов Андріївна поїхала у справах» (Українська правда, 2009); «Очевидно, нова директриса подальшому нівелюванню ЗНО пручатися не буде» (Високий замок, 2011). 
Не всі із наявних у публіцистичному підкорпусі фемінітивів зафіксовані в академічних словниках української мови. Зокрема відсутні назви директорка, доцентка, менеджерка, міністерка, міністриня, очільниця, прем’єрка. 
Поява фемінітивів на позначення широкого спектру професій та посад у сучасних ЗМІ демонструє активне впровадження спеціальних назв жінок з метою зменшення асиметрії у сфері гендерних номінацій людини.
Висновки до розділу 2 

Лексико-семантична група фемінітивів є досить об’ємною і налічує дев’ять підгруп, до яких входять назви жінок за характерними ознаками, за сферою діяльності, за родовими стосунками, за відношенням до чоловіків, за соціальним статусом, за біологічними ознаками, за релігійними ознаками, за ситуативним станом, за місцем проживання та за національністю чи расою. 
Розглянуто функціонування назв жінок за сферою діяльності, професією та посадою. Проаналізовано структурно-семантичні та функційні особливості 47 фемінітивів, зафіксованих у 2207 контекстах публіцистичного підкорпусу української мови та виявлено тенденцію до активного використання фемінітивів протягом 2017–2019 рр. у таких засобах масової інформації, як «Громадське», «Радіо Свобода», «Дзеркало тижня». 
З’ясовано, що найчастотнішими словотвірними засобами є суфікси -к-, -ин-, -ес-, -иц- (див. Додаток Г), що приєднуються до відповідних маскулінітивів. Фемінітиви, що творяться за допомогою суфікса -ичк-, мають негативне емоційне забарвлення та недоцільні у вживанні. Не всі фемінітиви, які вживаються у мові ЗМІ, наявні в академічних словниках (див. Додаток В).  
Номінації на позначення жінок переважно використовують у тому випадку, коли важливо ззначити, що суб’єктом дії постає саме жінка. За таких обставин послуговуються і паралельними формами: жінка + маскулінітив або зворот жінка, що… 
Найчастотнішими у ЗМІ є назви жінок тих професій, сфер діяльності чи посад, які традиційно їм притаманні. Так, найбільшу кількість номінацій жінок за професією виявлено в освітній сфері (263), найменшу – у військовій (2). 
З’ясовано, що номінації жінок на позначення посад вищих державних службовців лише починають з’являтися у мові ЗМІ. Проте через їхню неуніфікованість журналісти творять різноманітні фемінітиви на позначення однієї й тієї ж посади. Часом ці утворення не притаманні українській мові або утворені з використанням іншомовних суфіксів. 

ВИСНОВКИ

Граматична категорія роду є однією з найдавніших і традиційних у структурі української мови. У лінгвістичних студіях зазвичай виокремлюють три аспекти категорії роду: морфологічний, семантичний і синтаксичний. З’ясовано, що актуальною проблемою досліджень у царині граматики є питання уніфікації спільного роду, який дослідники трактують по-різному. Більшістю сучасних мовознавців спільний рід проголошується невід’ємним складником української мови, тоді як дослідники ХІХ – поч. ХХ ст., зокрема М. Сулима та І. Огієнко, обмежують вживання слів спільного роду, наголошуючи на притаманному українській мові розмежуванні назв осіб за статевою ознакою. 
На думку багатьох мовознавців, тенденція до гендерної симетрії була витіснена з української мови у 30-х рр. ХХ ст. під впливом російської, однак поступово почала відновлюватися з 1991 року. З поширенням феміністичного руху проблему граматичної категорії роду почали розглядати в ракурсі гендерної рівноваги, тобто з огляду на збалансоване використання у мові фемінітивів і маскулінітивів.
Розглянуто стильову диференціацію назв осіб за родом діяльності у синхронному і діахронному вимірах. З’ясовано, що назви осіб активно вживалися у пам’ятках ХVІ – ХVІІ ст., що належать до офіційно-ділового, наукового, конфесійного, епістолярно та художнього стилів. Однак усталених, стабілізованих формул для найменування жінок у цей період не існувало, а тому особи жіночої статі отримували назви за приналежністю до чоловіка чи батька, а не за професією.
Українській мові нашого часу притаманне використання фемінітивів у публіцистичному, розмовному та художньому стилях, проте ці одиниці не є вживаними в науковому й офіційно-діловому стилях – і у зв’язку з нормативним використанням іменників спільного роду, і через експресивне забарвлення багатьох новоутворених номінацій, що загалом не відповідає вимогам зазначених стилів. 
У другому розділі розглянуто специфіку вживання фемінітивів у текстах публіцистичного стилю. Увагу приділено структурно-семантичним і функційним особливостям назв жінок за сферою діяльності. Об’єктом дослідження стали 47 фемінітивів, зафіксованих у 2207 контекстах: назви осіб жіночої статі за родом діяльності, за професією та за посадою. 
Виявлено, що найбільш частотними у ЗМІ є назви на позначення жінок за тим родом діяльності і професією, які традиційно притаманні для них: співачка (14,45%), актриса (13,59%), вчителька (8,38%), медсестра (7,25%), акторка (6,48%). Співвідносними з маскулінітивами є фемінітиви за родом діяльності, посадою та приналежністю до виду спорту, які притаманні і жінкам, і чоловікам: активістка (11,33%), керівниця (6,52%), очільниця, (3,99%) директорка (2.81%), завідувачка (2.67%), депутатка (2.36%), тенісистка (2.27%) та ін. Зазначені номінації є усталеними в системі української мови, вони зафіксовані в тлумачних словниках, позбавлені конотацій і фігурують у текстах різних функціональних стилів. Назви водійка, тренерка, фотографиня, науковиця, снайперка тощо лише входять в обіг і мають одиничну фіксацію у публіцистичному корпусі текстів. Для сфер діяльності, що традиційно вважаються чоловічими (наприклад, військова справа, мисливство, рибальство) не притаманне вживання фемінітивів, або вони мають одиничну фіксацію (офіцерка, солдатка). Частотність вживання аналізованих фемінітивів у текстах публіцистичного стилю узагальнено в Додатках А і Б; показники фіксації фемінітивів в академічних словниках подано у Додатку В.
Назви професій переважно є загальними й уживаються у формі чоловічого роду на позначення осіб обох статей. Найчастотнішими є приклади вживання фемінітивів у публіцистичних статтях на теми освіти та медицини: вчителька, медсестра, актриса, акторка, вихователька, няня, лікарка. Зазвичай ці назви виконують номінативну функцію і позбавлені експресивного забарвлення. Однак у текстах мас-медіа трапляються фемінітиви зі зниженою конотацією (медичка, історичка). Деякі фемінітиви освітньої сфери не мають відповідників чоловічого роду (няня). 
Активного вжитку набувають номінації на позначення посад. В останні роки поширюються назви жінок, що позначають посади у вищих керівних органах (прем’єр-міністерка, міністриня, президентка). Приклади їх фіксації у публіцистичному корпусі текстів є одиничними.
Продуктивними засобами творення жіночих номінацій за сферою діяльності є суфікси -к- (29 одиниць): акторка, вчителька, депутатка, директорка, завідувачка, інтелектуалка, менеджерка, міністерка та ін.;  -ин- (7 одиниць): кравчиня, міністриня, продавчиня, хірургиня, членкиня;  -иц- (5 одиниць): керівниця, медпрацівниця, науковиця, очільниця, радниця. Фемінітиви із суфіксом -ичк- набувають негативного емоційного забарвлення. Кількісні показники способів творення фемінітивів узагальнено у Додатку Г.
У текстах публіцистичного стилю фемінітиви зазвичай виконують номінативну функцію, суть якої полягає в акцентуванні уваги на тому факті, що суб’єктом дії є саме особа жіночої статі. Переважно це стосується тих номінацій, які є традиційними в українській мові і зафіксовані в академічних словниках. У випадках з лексичними інноваціями окрім фемінітивів також послуговуються і паралельними формами: жінка + маскулінітив або зворотом жінка, що… Емоційно-експресивна функція найчастіше притаманна лексичним номінаціям із суфіксом -ичк-. 
Загалом можемо стверджувати, що лексико-семантична підгрупа фемінітивів за сферою діяльності є однією з найбільш динамічних у сучасній українській мові, а її збагачення новими одиницями є реакцією мови на ті зміни, що відбуваються у суспільному житті.
Перспективи роботи вбачаємо у поглибленні об’єкта і матеріалу дослідження та у залученні до з’ясування обраних аспектів інших лексико-семантичних підгруп фемінітивів, одиниці яких наявні не тільки у публіцистичному, але й у художньому корпусі текстів. Ретельний розгляд цієї групи лексичних номінацій дозволить простежити динаміку сучасної української мови та вплив на її функціонування суспільних чинників.

СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ

1.	Архангельська А. М. Маскулінність та фемінніність як соціокультурні категорії на тлі слов'янського антропонімікону. Мовознавство. 2006. № 1, С. 83–92.
2.	 Білодід І. Сучасна українська літературна мова: Морфологія. Київ: Наукова думка. 1969. 584 с.
3.	Білоусенко П., Німчук В. Нариси з історії українського словотворення (суфікс -иця). Запоріжжя. 2002. 205 с.
4.	Брус М. Фемінітиви української мови в переплетінні давніх і сучасних тенденцій. Вісник Львівського університету. Львів: Львів. нац. ун-т ім. І. Франка. 2009. С. 61–69.
5.	Брус М. П. Фемінітиви в українській мові ХІ–ХV ст. Вісник Запорізького нац. ун-ту. Філол. науки. Запоріжжя: Запорізький нац. ун-т. 2006. С. 28–34.
6.	Бурячок А. Назви спорідненості і свояцтва в українській мові. АН УРСР, Ін-т мовознавства імені О. О. Потебні. Київ: Вид-во АН УРСР. 1961. 148 c.
7.	Бусел В. Т. Великий тлумачний словник сучасної української мови: 250000. Київ; Ірпінь: Перун, 2005. VIII, 1728 с.
8.	Вихованець І. Р. Теоретична морфологія української мови. Київ: Пульсари.  2004. 398 с.
9.	Галузинська Л. І., Науменко Н. В., Колосюк В. О. Українська мова (за професійним спрямуванням): навч. посіб. Київ: Знання.  2008. 430 с.
10.	Гінзбург  М. Ґендерні особливості української мови, на які треба зважати. Українознавчий альманах. 2012. Вип. 9. С. 75-83.
11.	Горін С. Невідомі волинські монастирі XVI – першої половини XVII сторіччя. Дрогобицький краєзнавчий зб. Зб. наук. праць. Вип. VIIІ. 2004. 170 с.
12.	Жайворонок В. В. Знаки української етнокультури: Словник-довідник. Київ: Довіра. 2006. 419 с.
13.	Караман С.О., Караман О.В., Плющ М.Я. [та ін.]. Сучасна українська літературна мова : навчальний посібник. Літера ЛТД. 2011. 560 с. 
14.	Кісь О. Українські жінки у горнилі модернізації. Харків:КСД. 2017. 210 с.
15.	Коатс Дж. Женщины, мужчины и язык. Гендер и язык. Москва: Языки славянской культуры. 2005. 324 с.
16.	Ковалик I. I. Словотворчий розряд суфіксальних загальних назв живих істот жіночої статі у східнослов’янських мовах у порівнянні з іншими слов’янськими мовами. Питання українського мовознавства. Львів. 1962. Кн. 5. С. 3-34.
17.	Корпус української мови. Лінгвістичний портал MOVA. Іnfo [Інтернет-портал]. Режим доступу: http://www.mova.info/corpus.aspx
18.	Космеда Т.А., Карпенко Н.А., Осіпова Т.Ф., Саліонович Л.М. та ін. Гендерна лінгвістика в Україні: історія, теоретичні засади, дискурсивна практика: колект: монографія. За ред. Т. А. Космеди. Харків: ХНПУ ім. Г. С. Сковороди; Дрогобич: Коло. 2014. 472 с. 
19.	Кровицька О. Назви осіб в українській мовній традиції ХѴІ-ХѴІІІ ст. Семантика і словотвір. Львів: Ін-т українознавства ім. І. Крип’якевича НАН України. 2002.  С. 7 – 25.
20.	Кучеренко І.К. Теоретичні питання граматики української мови : Морфологія. Вид. 2-ге, уточн. й доп. Вінниця : «Поділля – 2000». 2003. 484 с. 
21.	Литвинчук Л.В. Жіночі імена в актових книгах Житомирського гродського уряду XVI–XVII ст. Волинь-Житомирщина. Житомир. 2002. № 6. С. 162 – 165.
22.	Маєрчик М., Плахотнік О., Ярманова Г. Ґендер для медій: Підручник із ґендерної теорії для журналістики та ін. соціогуманітарних спеціальностей. Київ: Критика, 2017. 224 с. 
23.	Малахова О. Гендерночутлива мова vs дискурсивні влади: актуальні питання гендерної лінгвістики в Україні. Я. 2015. № 37, С. 35 – 37.
24.	Марценюк  Т. Чому не варто боятись фемінізму? К.:Комора. 2018. 328 с.
25.	Марценюк Т. Гендер для всіх. Київ: Основи. 2017. 256 с.
26.	Нелюба А. Інноваційні зрушення й тенденції в українському жіночому словотворі. Лінгвістика: Зб. наук. праць. Луганськ. 2011. № 2 (23), С. 49– 59.
27.	Нестеренко Т. А. Категорія роду українського іменника: деякі самобутні риси й тенденції розвитку. Наукові записки КДПУ. Сер.: Філол. науки. Кропивницький : Видавець Лисенко В. Ф. 2017. Вип. 154, С. 701-705.
28.	Нова редакція «Українського правопису». Повний текст. Електронні дані: http://www.inmo.org.ua/assets/files/2019/Ukr.%20pravopys%20(2019).pdf
29.	Огієнко І. Наша літературна мова. Як писати й говорити по-літературному. Вінніпеґ : Т-во "Волинь". 1958. 168 с.
30.	Павличко  С. Фемінізм. Київ: Основи. 2002. 322 с.
31.	Пауль  Г. Принципы истории языка. Пер. с нем., под ред. А.А. Холодовича. Москва: Изд-во иностр. лит-ры. 1960. 500 с.
32.	Плющ  М.Я. Граматика української мови. Морфеміка. Словотвір. Морфологія. Підручник для студ. філол. спец. вищих навч. закладів. 2-е вид., доп. МОН України. Київ : Видавничий Дім «Слово». 2010. 336 с.
33.	Понкратова В. М. Граматична категорія роду іменника в українському мовознавстві XX століття. Наукові праці Чорноморського державного університету імені Петра Могили комплексу «Києво-Могилянська академія». Сер.: Філологія. Мовознавство. 2014. Т. 221, Вип. 209, С. 74 – 78. 
34.	Пономарів О.Д. Стилістика сучасної української мови: Підручник. Київ. 1992. 248 с.
35.	Пузиренко Я. До проблеми номінації осіб жіночої статі в українській мові: (гендерний аспект). Філологічні науки. 2000. № 18, С. 36 – 42.
36.	Пузиренко Я. В. Агентивно-професійні назви осіб жіночої статі в лексикографічному описі та узусі : автореф. дис. на здобуття наук. ступеня канд. філол. наук : спец. 10.02.15. Київ. 2005. 21 с.
37.	 Російсько-український словник: у 4-х т.. Головний редактор: акад. А. Кримський. Київ: Видавн. дім Дмитра Бураго, 2017. 12, ХІV, 290 с.
38.	 Семашко Т. Гендерна лінгвістика в системі сучасної мовознавчої науки. Вісник Маріупольського держ. гуманітарного ун-ту. 2010. Вип. 3, С. 166 –170.
39.	Слінчук В. В. Соціальна типізація гендерних стереотипів у мові ЗМІ. Режим доступу : http://journlib.univ.kiev.ua/
40.	Словник української мови: у 11 тт. Інститут мовознавства
 ім. О.О. Потебні. Київ : Наук. думка, 1970 – 1980.
41.	Ставицька Л.О. Гендерні стереотипи в сучасній українській мовній свідомості (за даними асоціативного експерименту зі словами мати, батько). Дивослово. 2005. № 5, С. 47– 51. 
42.	Ставицька Л.О. Мова і стать. Критика. 2003. № 6, С. 29 – 34. 
43.	Сулима М. Українська фраза: коротенькі начерки: Посібник та підручник для профшкіл і педвузів, держкурсів українознавства і роб. бібліотек учителя установ Соцвиху; Укрлікнеп при УПО НКО УСРР. Харків: Кооперативне видавництво «Рух». 1928. 97 с.
44.	Токар В. П. Історія суфікса –к(а) в українській мові. Дніпропетровськ: Дніпропетр. держ. ун-т. 1959. 50 с.
45.	 Фекета І. Жіночі особові назви в українській мові. (Творення і вживання): дис. канд. філол. наук: 10.02.02. Ужгород. 1968. 369 с.
46.	 Фекета І. Особливості творення назв осіб жіночої статі. Українська мова і література в школі. 1974. № 4. С. 77–79.
47.	Фекета І. Розвиток жіночих особових назв у сучасній українській мові. Мовознавство. 1975. № 2, С. 21 – 25.
48.	Фекета І. Фемінізуючі суфікси української мови. Матеріали ХХІ наукової конференції Ужгородського державного університету (Серія «Філологія»). Ужгород. 1967. С. 105 – 110.
49.	Чак Є. Д. Чи правильно ми говоримо? Київ: Освіта. 1997.  240 с.
50.	Чуєшкова О. Становлення терміносистеми гендерної лінгвістики. Вісник Нац. ун-ту «Львівська політехніка». Львів. 2016.  № 842, С. 161–164.
51.	Шевченко З. В. Словник ґендерних термінів. Черкаси, 2016. 336 с.
52.	Шкуратяна Н. Г., Шевчук С. В. Сучасна українська літературна мова: модульний курс. Київ: Вища школа. 2007. 823 с. 

ДОДАТКИ

Додаток А
КОРПУС АНАЛІЗОВАНИХ ФЕМІНІТИВІВ

Таблиця 1. Назви жінок за родом діяльності
№	Назва	Кількість слововживань	
1.	Співачка 	319	
2.	Активістка 	250	
3.	Тенісистка 	50	
4.	Діячка 	31	
5.	Кандидатка 	29	
6.	Феміністка 	6	
7.	Футболістка 	6	
8.	Членкиня 	6	
9.	Інтелектуалка 	3	
10.	Баскетболістка 	2	
11.	Водійка 	2	
12.	Тренерка 	2	
13.	Фотографиня 	2	
14.	Науковиця 	1	
15.	Снайперка 	1	

Таблиця 2. Назви жінок за професією
№	Назва	Кількість слововживань	
1.	Актриса 	300	
2.	Вчителька 	185	
3.	Медсестра 	160	
4.	Акторка 	143	
5.	Депутатка 	52	
6.	Вихователька 	37	
7.	Няня 	36	
8.	Лікарка 	34	
9.	Медпрацівниця 	33	
10.	Продавчиня 	22	
11.	Радниця 	15	
12.	Редакторка 	9	
13.	Кравчиня	3	
14.	Освітянка 	3	
15.	Соціологиня 	3	
16.	Лекторка 	2	
17.	Медичка   	2	
18.	Солдатка 	1	
19.	Хірургиня 	1	

Таблиця 3. Назви жінок за посадою
№	Назва	Кількість слововживань	
1.	Керівниця 	144	
2.	Очільниця 	88	
3.	Директорка 	62	
4.	Завідувачка 	59	
5.	Прем’єрка 	27	
6.	Завідуюча 	26	
7.	Міністерка 	13	
8.	Директриса 	10	
9.	Менеджерка 	8	
10.	Президентка 	8	
11.	Професорка 	8	
12.	Доцентка 		2	
13.	Міністриня 	1	

Додаток Б
Таблиця 1. Частотність аналізованих фемінітивів
№	Назва 	Кількість слововживань	Відсоток від загальної кількості, %	
1.	Співачка 	319	14.45 %	
2.	Актриса	300	13.59%	
3.	Активістка	250	11.33%	
4.	Вчителька	185	8.38%	
5.	Медсестра	160	7.25%	
6.	Керівниця	144	6.52%	
7.	Акторка	143	6.48%	
8.	Очільниця	88	3.99%	
9.	Директорка 	62	2.81%	
10.	Завідувачка	59	2.67%	
11.	Депутатка 	52	2.36%	
12.	Тенісистка	50	2.27%	
13.	Вихователька	37	1.68%	
14.	Няня	36	1.63%	
15.	Лікарка	34	1.54%	
16.	Медпрацівниця 	33	1.50%	
17.	Діячка	31	1.40%	
18.	Кандидатка	29	1.31%	
19.	Прем’єрка 	27	1.22%	
20.	Завідуюча 	26	1.18%	
21.	Продавчиня	22	1.00%	
22.	Радниця	15	0.68%	
23.	Міністерка	13	0.59%	
24.	Директриса	10	0.45%	
25.	Редакторка	9	0.41%	
26.	Менеджерка	8	0.36%	
27.	Президентка	8	0.36%	
28.	Професорка	8	0.36%	
29.	Феміністка 	6	0.27%	
30.	Футболістка	6	0.27%	
31.	Членкиня	6	0.27%	
32.	Інтелектуалка	3	0.14%	
33.	Кравчиня	3	0.14%	
34.	Освітянка	3	0.14%	
35.	Соціологиня	3	0.14%	
36.	Баскетболістка	2	0.09%	
37.	Водійка	2	0.09%	
38.	Доцентка	2	0.09%	
39.	Лекторка	2	0.09%	
40.	Медичка	2	0.09%	
41.	Тренерка	2	0.09%	
42.	Фотографиня	1	0.05%	
43.	Міністриня	1	0.05%	
44.	Науковиця	1	0.05%	
45.	Снайперка	1	0.05%	
46.	Солдатка	1	0.05%	
47.	Хірургиня	1	0.05%	

Додаток В

ФІКСАЦІЯ ФЕМІНІТИВІВ 
В АКАДЕМІЧНИХ СЛОВНИКАХ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ

Додаток Г

СПОСОБИ ТВОРЕННЯ ФЕМІНІТИВІВ

Таблиця 1. Кількісні показники використання засобів творення фемінітивів

№	Словотвірний засіб	Назви	Кількість фемінітивів	
1.	Суфікс -к-	Активістка, акторка, баскетбо-лістка, вихователька, водійка, вчителька, депутатка, директор-ка, діячка, доцентка, завідувачка, інтелектуалка, кандидатка, лекторка, лікарка, менеджерка, міністерка, освітянка, прези-дентка, прем’єрка, професорка, редакторка, снайперка, солдатка, співачка, тенісистка, тренерка, феміністка, футболістка	29	
2.	Суфікс -ин-	Кравчиня, міністриня, продавчиня, соціологиня, фотографиня, хірургиня, членкиня	7	
3.	Суфікс -иц-	Керівниця, медпрацівниця, науковиця, очільниця, радниця	5	
4.	Суфікс -ис-	Актриса, директриса	2	
5.	Суфікс -ичк-	Медичка	1	
6.	Суфікс -уч-	Завідуюча	1	
7.	Основоскладання	Медсестра	1